Красуня у рожевому
Тату, вже 7.30!
Тату, прокидайся!
Доброго ранку, тату, прокидайся-но!
Прокидайся! Ну ж бо, прокидайся.
- Ось там твоя кава. - Де я?
Ось, я хочу, щоб ти це випив.
А потім я хочу, щоб ти прийняв душ, а тоді одягнувся. Твій одяг там.
А потім я хочу, щоб зустрівся з жінкою, з приводу роботи, добре? Сьогодні. Ти обіцяв.
Знаю. Що б я робив аби ти весь час на мене не бурчала?
Ти й справді хочеш, щоб я на це відповіла?
Так, останнім часом я пізненько приходив. У нас не було можливості поговорити чи ще щось.
Не хвилюйся за це. Не було чого розповідати.
- У тебе все гаразд? - Так.
- В школі все добре? - Ні, але так завжди було.
- Тебе запросили на випускний? - Ні. Ще ні.
Коли востаннє я тобі говорив наскільки ти красива?
Приблизно вчора.
- Гей, гей, повернися. - Що?
Знаєш що, дай-но мені подивитись на цей наряд.
- І це твоє останнє творіння? - Мугу. Це воно.
Боже, в скільки це тобі обійшлося?
Приблизно 15 доларів за взуття, секонд-хенд, а решту зробила я.
Неймовірно.
Я тут подумав, може ти могла б щось зробити з цим.
- Може б додала якоїсь рюші сюди. - Ну ж бо, вставай-но!
Ні, справді, я серйозно. Це багато значить для мене.
Люба,я цілком задоволений тим, чим я займаюсь.
Цілком задоволений неповним робочим днем?
- Ні. Через це я встаю. - Гаразд. Я приготую тобі сніданок.
Я встав!
- Привіт, Блейне. - Привіт, Кейт. Як ся маєш?
- Нормально. А ти як? - Добре.
Доброго ранку! Ласкаво просимо до ще одного дня середньої освіти.
- Привіт, Дакі. Як ти? - Непогано, зважаючи на те, що я на цьому звалищі.
Знаєш, це якийсь справжній вулканічний ансамбль на тобі. Дуже дивовижно.
- Вулканічний? - Ну знаєш, гарячий, небезпечний.
- Ти збираєшся сьогодні йти на уроки? - Ну, не знаю, чи я емоційно готовий...
- Ой, та йди вже, вони практично безболісні. - Вибачте.
- Маю йти, добре? Побачимось за обідом. - Гаразд, що ж, слухай...
Я подзвоню в їдальню та забронюю місця. Ну знаєш, два біля віконечка.
Авжеж.
Ну, ні. Ти ж не любиш сидіти під сонцем. Гаразд, щось інше.
Слухай, чи можу я сьогодні знову тобою помилуватись?
Дами, дами, послухайте, можливо я зможу укласти угоду
за якою одна з вас чи обидві можуть завагітніти до канікул. Що скажете?
Дехто не погоджується з тим, що Новий курс врятував капіталістичну систему.
І як доказ цього, адміністрація Рузвельта
намагалася уникнути надмірної державної влади,
а не прищеплювати соціалізм.
В своїй першій постанові на посаді президента,
містер Рузвельт прийняв Надзвичайний банківський закон,
та відмовився розглядати націоналізацію.
Де ти взяла свій одяг? В магазині "все від п’яти до десяти центів"? Привабливо!
Проблеми, дами?
- Ні. - Ні.
Енді, щось відбувається між тобою та цими дамами?
Ні, наскільки мені відомо.
Я б хотіла попросити пробачення від імені міс Тромблі та міс Генсон.
Ці дві дамочки думатимуть про вас сьогодні ввечері,
коли писатимуть резюме на розділи, що ми щойно пройшли.
Чудово.
- Перепрошую. - Так.
Зі мною все нормально. Тобто, я в порядку.. Не могли б ви просто забути про розділ?
- Так? - Ми візьмемо розділ.
Гаразд. Продовжимо.
Надзвичайний банківський закон.
- Побачимось пізніше, хлопці. - Гей, побачимось.
- Бувай. - О, Енді, маєш чудовий вигляд.
Тож ми випускаємось за місяць
А тепер, я хочу знати. Коли ми з тобою зустрінемось та чимось займемось?
Ніколи.
- Ну, я говорю більше ніж про секс. - Ні, це не так.
Знаєш, ти мені вже чотири роки подобаєшся, а ти поводишся зі мною як з лайном, знаєш.
Я... Я цього не розумію. В чому проблема?
Можеш злізти з моєї машини?
Знаєш, я зустрічався з багатьма дівчатами з цієї школи.
- Не бачу, щоб ти чимось відрізнялась. - В мене є смак.
Ти стерво.
Знаєш, гадаю, тобі треба сходити до лікаря, бо твій стан може набагато погіршитись.
Оплески, оплески, оплески.
Це так прекрасно. Це так…
сучасно.
Тобто, це приголомшує чи як?
Це чудово.
- Я дуже, дуже хороша в цьому. - Я знаю.
Я так марную свій талант, керуючи скромною крамничкою роздрібної торгівлі.
- Ні, якщо ти вправна в цьому. - Я вправна у ліжку. Може мені стати повією?
Чудово.
- Ти казала, що ходила на свій випускний? - Так, звісно.
- Було жахливо? - Гірше не буває.
Але ж так і має бути, розумієш про що я? Але треба йти, так?
Ну, ти не зобов'язаний. Тобто, це ж не вимога.
Маю подругу, що не пішла на свій.
І час від часу у неї виникає жахливе відчуття, знаєш, ніби чогось не вистачає.
Вона перевіряє сумочку, знаєш, перевіряє ключі, вона лічить своїх дітей, вона сходить з розуму.
А тоді вона усвідомлює, що…
все на місці.
Вона вирішила, що це побічний ефект того, що пропустила випускний.
Я не знаю. Тобто, частина мене каже просто піди та покінчи з цим.
А інша частина каже, що це тупа традиція і в чому сенс?
Ну, знаєш…
можна сказати, що життя саме по собі – тупа традиція.
Але не аналізуй це. Просто йди.
Поклав назад!
- Ще цаль і ти б влучила мені в око! - Півцаля.
Це не громадська бібліотека, злодюжко!
Я відповім.
"Тракс", чого вам?
Тайроне, ти відстій.
Так, я працюю. Дай мені спокій.
Це захопливо!
Я готую для тебе, перу, я сплю з тобою,
а тепер ти хочеш, щоб я підвезла тебе на роботу?
Вирости!
Сядь на автобус. Візьми таксі.
Як ся маєш?
- Нормально. - Добре.
- Я можу чимось тобі допомогти? - Так. Так.
- Чи можу я почути твою думку на дещо? - Можливо.
Можливо.
Це годиться?
Круто. Як гори.
Добре, беру.
Гаразд. Готівкою чи карточкою?
Може American Express Platinum Card?
Готівкою.
Знаєш? Щоразу, коли ти йдеш до Джона – ти втрачаєш бали IQ.
Це Волтер Мондейл.
- Лише 7.50. Ось твоя решта. - Дякую.
- Пакет не потрібен. - Ні? - Ні.
- Дякую. Дякую. - Насолоджуйся.
Бондажу немає місця в моєму житті. Відколи?
Відтоді як провела ніч зв’язаною на задньому сидінні твого авто!
- Джено? - Так.
Ти ніколи не думала зустрічатись з кимось у кого є гроші?
Я не думаю, що є різниця. Тобто...
це ж матеріально.
Саймоне? Саймоне.
Що б ти зробив, аби твій батько прийшов додому багатієм?
- Лизав би йому сраку. - Бачиш?
- Що бачу? - Те, що Саймон щойно сказав.
Що...
Енді, до чого ти хилиш? Ти...Ти зустрічаєшся з багатеньким, чи що?
- Маю йти. - Гей, стривай-стривай! Ти не відповіла на моє питання.
- Ні. - Добре.
Саймоне, це було наснажливо.
- Як давно я сюди приходжу? - Не знаю, кілька років.
- Гаразд, отже ми друзяки. Ми близькі, так?. - О так. О так. Дуже, друже.
Гаразд! А скільки разів ти мене впускав?
- Я ніколи тебе не впускав і ти це знаєш. - То ти бачиш, бачиш про що я кажу?
- Не знаю. Що ти кажеш? - Кажу, що моя подруга там, а я тут...
Ну, вона дівчина і вона мій друг, отже вона подруга.
Але вона там, а я тут! Тобто, ти ж з тих чуйних сексгігантів.
- Ти маєш знати як це ранить! - Дозволь дещо спитати, серйозно.
Чому вона ходить сюди, знаючи, що я тебе не впущу?
- Га? Подумай про це. - Я не знаю.
Гаразд, моя порада тобі така –
кинь її. Позбудься від неї. Воно тобі не треба.
Розумієш, що я кажу? Розумієш думку, яку намагаюся донести?
Кохання – сука, Дак. Кохання – сука.
- Хіба це не правда. - О, це правда.
- Високе п’ять. - Ось так. - За діло.
- Хочеш спробувати покурити? Ну ж бо. - О, мала, мала, мала.
Гей, люба, дозволь поставити особисте питання.
Якщо ти поважаєш Дака, чому ти не зависаєш десь, куди його впустять?
Надобраніч, Дайс-мен! Гей! Передавай привіт дружині та дітям. Ти розумієш про що я?
Розумієш, Дайс-мен дислексик. Він все розуміє навпаки. Він хотів сказати...
- Та все гаразд, Дакі. - Гаразд, бо… Ти впевнена?
Бо якщо він тебе образив, я б залюбки почистив цю стоянку його дупою.
- Ні, я в порядку. Не хвилюйся про це. - Гаразд. Гаразд.
- Ти тут довго? - Ні-ні. Три-чотири години.
- Хоч добре провела там час? - Ага.
- О, добре. Це добре. А тепер що? - В ліжко.
Твоє чи моє?
- Наше? - Гарна спроба.
Гаразд. Ти хоча б додому мене підкинеш?
Так. Сідай.
Можна я покладу голову на твоє коліно?
Ні, зачекай. Можна я відпочину у тебе на плечі, щоб ти могла керувати?
- Сідай, Дакі. - Добре.
Ці будинки дивовижні, Дак.
На перший мільйон, що я зароблю, я куплю тобі такий. Ненавиджу цю пісню.
- Вони такі красиві. - Гей, хочеш краси – поглянь у дзеркало.
Вся ця касета жахлива.
Зі мною, мабуть щось гормональне. Бо від кожної пісні, що я слухаю, мене нудить.
Тобто, чому я не можу тут знайти пристойної пісні?
- Це моя улюблена. - Ти що глуха?
Будинок.
О, так-так, це-це-це мила маленька… маленька хатинка.
Мені цікаво, як там всередині.
Ну, а-а яка різниця?
Знаєш, що насправді сумно?
Можу посперечатись, що люди, котрі там живуть, не вважають його і наполовину таким гарним, як я.
- Розумієш, що я маю на увазі? - Знаєш, Енді, я просто...
Просто вже не пишуть таких пісень про кохання як раніше. Я...
Мене це злить, розумієш? Вечір зіпсовано. Просто відвези мене додому, зараз же.
Хочеш побазікати?
Дакі, я працюю.
Хто такий Дакі?
Я чекаю.
А ти знаєш, хто я?
А ти знаєш хто ти?
Причиною тому, чому я зайшов, є не тільки те, щоб прийти та просто привітатись.
- Я хотів, я хотів поговорити з вами про Енді. - Так?
Тобто, вона-вона неймовірна особа. Тобто, ви ж це знаєте.
Тобто, я завжди поряд. Коли завгодно, як завгодно, я поряд.
Можете бути певними, що вона захищена.
Я не хочу, щоб ви хвилювались, тому що в моїх планах тільки те,
щоб запевнити вас, що про неї дбають.
Це мило з твого боку, Філе.
І я хотів би одружитися з нею.
Ну, не… не сьогодні. Але з часом, я думаю.
Ну, а Енді знає про твої почуття?
Ще ніякого підтвердження. Я підготовлюю ґрунт та інше.
Я думаю про умови житла, знаєте, їжу, основні потреби…
але, я вибираю момент.
- Тобто, ну ви ж розумієте, так же? - О, звісно.
Я і сам відчував таке до іншої людини.
До дівчини?
До дівчини.
Я кохав її і я… я одружився з нею.
І одного дня вона просто пішла.
Ой, чекайте, це була, це була мама Енді?
Так.
І я не бачив її вже три роки, знаєш, і…
але я все ще кохаю її, так само як і завжди кохав, розумієш?
Тобто, ти можеш кохати Енді, але це не означає, що вона покохає тебе.
Тобто, це не означає, що не покохає, але...
Що я намагаюсь сказати то те, що ти не зможеш зробити так, щоб це сталося, розумієш?
Або покохає або ні.
- Це все залежить від серця. - О так, звісно. Я… Серцево-судинна…
Так, я розумію, я ходив до школи.
Так. Що ж, у мене зустріч з пилосмоком, маю йти.
О, на вас все домогосподарство, так же?
- Так, старе життя повертається. - Так тримати.
Якщо Тіна Тернер може, то і Джек Волш теж зможе.
Дякую, що знайшли час, я дуже… я ціную це.
- З задоволенням. - Я відлітаю як брудна сорочка.
Тіна Тернер.
Здоровки.
Ми щойно отримали ці окуляри. Вони дуже…
- Мені не сподобався той альбом, що я тоді взяв. - ...тупі.
- Що? - Що?
- Платівка. - А, платівка.
Я подумав, що вона трішки занадто…
Занадто хіпова, може.
- Так, занадто хіпова. - Що ж...
Можеш порекомендуєш щось інше. Щось менш політичне чи ще щось?
- Лайнел Річі? - Нє.
Що ж...
- Тіна Марі? Мадонна? - Мадонна? Це ж страшенно серйозно.
Так, дуже серйозно, але в неї такий чудовий стиль.
Так, послухай...
Це тривога. Можеш зачекати секундочку? Я скоро буду.
Ось. Почитай це. Дуже хороша. Не загуби мою... Ні-ні-ні, можеш взяти мою…
Що це?
Привіт! Як пройшов твій день?
Можу посперечатись, що вона видає десь 300 децибелів, еге?
- Це ти зробив? - Ну, я не впевнений.
Тобто, я просто скористався вашою дамською кімнатою і вирішив не турбувати тебе,
тож я збирався вийти через задні двері, але, гадаю, я, мабуть, щось зачепив.
- Як ти сюди забрався? - Ти гніваєшся?
Так, я гніваюсь! Повсюди є громадські туалети!
Мені не дев'ять, Енді. Я це знаю.
Це ж… це ж кінець місяця. Там вже закінчилися покриття для туалетних сидінь.
- Блейне, що ти робиш? - Здоров, друже. Як воно? Нічо. Зависаю.
- Що ти купуєш? Платівки чи що? - Мабуть.
- Що-небудь знайшов? - Ні, не зовсім.
То ми йдемо постріляти чи як? Бо якщо так, ми маємо йти.
Мені не було куди піти. Мені подобається приходити сюди. Дуже перепрошую.
Гаразд, вибач, що розізлилась на тебе. Я маю повернутись за прилавок. Побачимось пізніше.
Це гівняна сигналізація! Я відчинив двері п’ять разів, перед тим як вона задзвонила.
Все! Я пішов! Я тут не залишусь. Ні. Нізащо!
Привіт. Зараз 6:05. Дакі Дейл. Передзвони мені.
6:15. Знову Дакі Дейл. Зателефонуй мені, добре?
Енді, де ти? Це Дак. Подзвони мені, добре?
Зараз 6:28…
Будь ласка, подзвони. Будь ласка, будь ласка, будь ласка.
Це Дакі. Насправді ти вдома і просто не береш слухавку?
Бо якщо так, то я відчуваю себе величезним мудаком.
Зараз 6:31. подзвони мені, добре?
Дакі, поговоримо вранці, добре? Бувай.
- Чому ти встав? Я тебе ще не будила. - О, я готую тобі сніданок.
Одне яйце, підсмажене з двох боків, і я погодував пса.
- Татко тебе нагодував, гм? - Ваше яйце, мадам.
Я не їм яєць, тату. Чому б тобі його не з'їсти?
- Я принесу тобі каву та сік, гаразд? - Гаразд.
- Відколи це ти не любиш яйця? - Десь з народження. Не хвилюйся про це.
- Ти так і не сказав мені, чому встав. - Вже ранок.
А, ти маєш на увазі, чому тобі не довелося витягувати мою дупу з ліжка?
Так.
Ну, я влаштувався на роботу.
- Ні? - Так.
- Куди? - Ну, я скажу тобі після того, як почну.
- І коли ж це? - Незабаром.
- Я так пишаюся тобою. Ти влаштувався на роботу. - Велика справа.
Так, велика справа. Дуже велика справа.
Слухай, я маю йти. Гаразд? Я спізнюся до школи.
- Розповіси все мені ввечері, я так тобою пишаюсь. - Гаразд, все буде добре.
Привіт, хлопці.
- Як поживаєш? - Файно. А ти?
Я нормально. А ти?
- Ну, я ж щойно сказала, що файно. - О так, вибач. - Та ні, все нормально.
- Отже, ти тут вперше? - Так.
Не думаю, що я тут дуже популярний.
Не знаю. Ти просто хороший всередині.
Не знаю. Я не дуже цікавлюсь цим лайном, розумієш?
Так.
О, мені дуже сподобався твій трюк з комп’ютером.
- Розумно, га? - Страшенно розумно, так, страшенно.
- Ти кудись спізнюєшся? - Так, спізнююсь, власне кажучи.
Але нічого серйозного.
Слухай, не хочеш сходити кудись в п’ятницю?
Так.
- Так? - Звісно.
Так? Добре!
- О сьомій годині, гаразд? - Так, зійде.
Чудово… Чудово! Де ти живеш? Я за тобою заїду.
- Де ти живеш? - О, ні, вибач.
Я працюватиму в п’ятницю, тож підбереш мене біля торгаша.
- Добре. - Добре.
- Бувай. - Побачимось.
Привіт, Блейне. Як життя?
Здоров, друже. Як воно нічого?
- Чим займаєшся? - Та нічим особливим, йду на заняття.
Ну, я бачив тебе надворі.
- І шо? - То, що ти робиш?
Ти хто? Моя мати? Добре, маю йти. Побачимось пізніше.
- Блейне, що відбувається? - Нічого.
Ну, не нічого. Тобто, я бачив як ти говорив з тією кобітою, як її звуть, Едді, чи як там?
- А тобі що до того? - Слухай, мій ліпший друг розмовляє з мутантом.
Розумієш? Мені цікаво. Я не думаю, що причина ставати в оборонну позу.
Я не обороняюсь. Так сталося, що вона мені сподобалась, ясно?
Слухай, добре, це твоє життя. Це не моє діло.
Ти й справді не думаєш, що в ній щось є?
Ні. Справді не думаю. Вибач.
Ти спізнишся, друже.
Добре, Варшавський договір був підписаний Радянським Союзом
і сімома східноєвропейськими сателітами, ясно?
І він передбачав...
створення взаємної організації оборони на противагу НАТО.
Дакі!
Що? Що-що-що? Ну, що в мене там?
Ти написав: "Варшавський договір - це договір названий в честь Варшави".
Тож учителька зрозуміє, що ти просто фігню несеш
Добре, добре, а як щодо решти?
Що ж, Російська революція відбулася не в Німеччині.
- А ким тоді був Карл Маркс? - Він був німцем.
- Ну, ось і маєш. - Так, але те, що він німець,
ніяк не вказує на те, де відбулася російська революція!
Гаразд, гаразд.
Ладно, Дакі, чи можу я дещо припустити без того, щоб ти засмутився чи розлютився?
- Ну, це залежить… - Від чого?
Не знаю, я просто так сказав це, викладай.
Я припускаю, що ти навмисне завалюєш предмети, щоб ти зміг залишитись в середній школі.
Та йди ти! На… нащо мені це робити?
- Не знаю, ти мені скажи. - Ну, це не так, тож тут нічого казати.
- Ой, знаєш, ти не завжди до всього готовий. - Що? Відколи? До чого я не готовий?
До майбутнього.
Ну, готуєшся ти до майбутнього чи ні, воно настане, так?
- Ти запускаєш себе. Навіщо? - Я не запускаю себе!
Ти думаєш, що я запускаю? Я так не думаю.
Чо… чому? Через те як я вдягаюсь? Тому що я можу посміятись з себе?
Це називається почуттям гумору. Тобі треба таким завестися, воно гарне.
- Що ми будемо робити наступного року? - Ну, по-твоєму, я все ще буду в середній школі.
Ні, я серйозно! За вісім років і дня не пройшло,
щоб я не побачилась чи поговорила з тобою принаймні разів двадцять!
Ну, це відданість.
Я знаю. Навіть якщо я інколи злюся, ти знаєш, що я таємно люблю це.
Бачиш, я знав це.
Знаєш, надіюсь, що я не єдина у світі, що знає на скільки ти неймовірна особистість.
Ну, на даний момент, боюсь, що ти одна, люба.
Добре, я принесу щось випити, а тоді ми попрацюємо, гаразд? Обіцяєш?
- О, ще б пак. - Добре. Що ти будеш?
- Пиво, скотч, пакет соку, що завгодно. - Добре.
О Боже.
Я кохаю цю жінку.
Я кохаю цю жінку і я маю сказати їй,
і якщо вона засміється – вона засміється.
І якщо вона мене не кохає – вона мене не кохає.
Але якщо… я не дізнаюся…
О-о, я занадто палко її кохаю!
Кохання - це реальність.
Дякую, дякую.
Реальність - це кохання.
Ви чудова публіка, ви це знаєте.
Кохання живе.
Ти нечуваний. Я люблю тебе, я люблю тебе. Ти чудовий, я обожнюю твою шерсть.
Кохання – це почуття.
Почуття кохання.
Кохання - це бажання...
Вона розсміється. Чи можу я її винити?
- Ось. - От, дідько. Люба, дякую, але я піду, знаєш.
- Чому? А як же твій білет? - Це… це те, чим я займусь. Бачиш, тому що…
Тобто, якщо ти допоможеш мені – вельми дякую, але це не буде моєю роботою, це буде підробка.
Знаєш, мабуть, побачимось вранці.
Добре, водіння та випивка – не змішуються. Ось чому я їжджу на ровері.
То як, ти йдеш гуляти на ці вихідні?
Не знаю, я ще не впевнена.
- Чого? Що ти будеш робити? - Залишусь вдома.
- Так? Ти знову будеш навчатись? - Ймовірно. Не могла б ти це прибрати?
Ні. Чому ти так багато навчаєшся? Від цього мені зле. Я просто не бачу сенсу.
Не бачиш? Я не хочу працювати в музичній крамниці все своє життя.
Так? А ким ти хочеш бути? Лікарем?
О, Боже.
Добре, ану всі, гайда! Ставайте в свої шеренги, будь ласка! Дякую.
- Вормайстер! - Тут!
Бассет!
- Бассано - Так!
- О, погляньте. Стережіться. - Від нас неприємно пахне чи що?
Гей, Бенні.
Надіюсь, вони відсохнуть та відпадуть, ясно?
Що ви сказали, міс Гоман?
Я сказала: «Надіюсь, вони відсохнуть та відпадуть».
Що, ви надієтесь, відсохне та відпаде?
Її груди, міс Дітц.
- Заткнись! - Вибач.
Геть звідси, Гоман.
Так.
Бувай.
Бувайте, дівчата.
Отже, ви поділяєте позицію вашої подруги?
Ні, не поділяю.
Жери лайно.
Вибачте, міс Дітц.
Вам лише два місяці лишилось.
Ви надзвичайно гарно справляєтесь з усіма предметами.
І я думаю, що ваші шанси отримати стипендію відмінні.
- Я це знаю, містере Доннеллі. - Чому ви зараз тут?
Я не знаю, мабуть, я просто сита по горло.
- Чим? - Тим як до нас ставляться.
Слухай, ви тут отримуєте першокласну освіту
і я просто не хочу бачити як ви її відкидаєте.
Я отримую кращу освіту ніж я заслуговую.
Мені повезло, пощастило, що добрі люди з цієї спільноти дозволили мені відвідувати цю школу.
- І знову ж таки, ви неправильно мене розумієте. - Ні, я все розумію, містере Доннеллі.
Мені не потрібно це пояснювати. Я живу цим.
Просто, інколи я трішки засмучуюсь та втрачаю самовладання.
Мені просто не подобається бачити як моїх друзів карають за те, що вони себе захищають.
Що ж, ми просто забудемо про все це, добре?
Добре.
А як щодо Джени?
- Вона теж вільна. - Дякую.
Енді,
якщо ти подаєш сигнали, що ти не хочеш бути однією із своїх,
люди в цьому переконаються.
Це гарна теорія.
Енді! Енді! Енді! Послухай.
Я чув, що сталося і прийшов як тільки зміг. Я забив на домогосподарство та інше.
- Було... було сильно кепсько? - Ні, нічого не було.
- Ти засмучена? - Ні, не засмучена.
Так, так, засмучена, я бачу. Твої очі прижмурились та інше.
- Слухай, я знаю від чого тобі стане краще. - Я чудово почуваюся!
Я хочу забрати тебе на ці вихідні. Ти рибалиш?
- Добре, ми можемо відправитись прямо зараз. - У мене заняття!
- Сьогодні в сім. І я не прийму «ні» за відповідь. - Спробуй, будь ласка.
Ця жінка страждає всередині. Нічого додати.
Йоу, мужиче. Наступного разу я натовчу твою дупу. Так і буде.
Я просто жартую. Це жарт.
А як щодо того фондового ринку?
Мій брокер Е. Ф. Гаттон. І Е. Ф. Гаттон каже…
Бачите, це ніколи не спрацьовує, це ніколи не спрацьовує. Я ще не бачив, щоб це спрацювало.
От трясця!
То ось який він на вигляд!
Він чудовий. Хвилиночку. Чекайте, чекайте, заждіть!
У вас двері в кабінки. Вони не забиті.
Хвилиночку. У нас в хлоп’ячому нічого такого нема!
Хвилиночку! У нічого з цього нема! У нас нема дверей в кабінки в хлоп’ячому…
Що це? У нас нема автомата з цукерками в чоловічому туалеті!
- У нас нема нічого з цього. Нічого. - Хто це кричить? Геть звідси!
Вибачте. Ні, я хочу бачити тут директора, я хочу його зараз же. Зараз.
Зараз же. Я зачекаю. Дякую.
От лайно! Чому в мене це не виходить?
Що ти наробила? Це… Тобі спочатку треба знайти проміжний підсумок.
Я кажу тобі це щоразу, а ти ніколи не слухаєш.
Ще одна мелодія і я піду насолоджуватись жахливими стосунками.
Кушнір по сусідству обожнює її.
Доброго вечора, паняночки. Це дуже гарна мелодія.
Моя мати раніше її співала. Це Отіс. Обожнюю Отіса.
Ми зачинені.
- Ти знаєш, що для мене робила старша жінка? - Міняла твої підгузки?
Туше. Ні, серйозно. Ти дуже крута альтернатива їй.
Але вона кохання всього життя Дак-мена.
- Підемо? - У тебе колись були такі?
Я так не думаю.
Ну ж бо! Погребли!
Я що відразливий?
Енді, люба!
Послухай. Вже за сьому. Не марнуй хороший блиск для губ.
- Я знаю, Іона. - Тобто, я не хочу бути стервом чи ще щось,
але я не думаю, що містер Дивовижий сьогодні прийде.
Я не знаю, що я роблю.
Спокусливий макіяж. Ходімо.
Стривайте. Чекайте. Ви крихітки розмовляєте мовою жестів,
яку старий Дакер просто не розуміє.
Не могли б ви мене ознайомити з суттю справи? Я трішки спантеличений.
Її бортанули з побаченням, хамло!
Бортанули? Заждіть… Як так? Чекайте, я тут!
Це одна з тих жіночих таємниць чи що?
Він явився.
Енді?
Я сама.
- Дакі, мені дуже шкода. - Що? Це..?
Ти, ти підеш гуляти з цим хлопцем? Тобто, це типу побачення чи що?
Так. Тобто, він тобі сподобається.
Він не такий як інші хлопці. Серйозно.
Ні. Не може бути. Енді!
Ти мене дуже розізлила, знаєш? Бо вони всіх обсирають, і тебе у тому ж числі.
- Я просто не можу повірити, що ти будеш такою тупою. - Хто мене обсирає? Я нікому не дозволю себе обсирати.
Він використає твою сраку та кине. Боже, я б помер за тебе!
І що я маю робити? Він запросив мене і він мені подобається.
Якщо я ненавидітиму його за те, що в нього є гроші, просто послухай мене, якщо я ненавидітиму його за те,
що в нього є гроші – це те ж саме якби він нас ненавидів за те, що їх у нас нема! Розумієш?
Ти не можеш так робити і… і поважати себе.
- Ти п… ти не можеш. - Ну, я прийму це рішення, добре?
Звісно, ти можеш робити, що хочеш!
Знаєш? Ти так говориш тільки тому, що я йду з Блейном.
Блейн? Його звуть Блейн?
Це побутова техніка, а не ім'я!
Тільки тому, що я йду на побачення з Блейном, це не означає, що я не можу бути тобі другом!
- Тобто, це не змінить мого ставлення до тебе. - Ну, це дуже добре.
Я радий. Ось... Ось, що скажу, Енді.
Я не особливо занепокоєний тим, подобаюсь я тобі чи ні.
Тому що я живу, щоб любити тебе і я більше не можу тебе любити.
Тож коли твоє серце розіб’ють під три чорти і почуватимешся дуже приниженою і забрудненою,
не... не чекай, що я допоможу тобі стати на ноги тому… тому...
тому що, можливо, вперше у житті мене не буде поряд!
Не можу повірити, що ти насправді це кажеш.
Ну, тоді, ось і маєш халепу!
- Вибач. - Вибач.
- Той хлопець в крамниці… - Він був моїм другом.
Я знала його з дитинства. Він дуже хороший хлопчина.
- Так? - Так, я дуже його люблю.
То що, поїдеш додому переодягнутись?
Та я вже.
- Вибач. - Та нічого. - Отакої.
То… куди ми йдемо?
Готова до вечірки?
Так? Ні? Можливо?
Ні, не думаю.
- Чому? - Чому?
- Та пішли, там мої друзі. Все добре. - Отож – там твої друзі.
Я б не брав тебе, якби не думав, що вони тебе приймуть.
А ми можемо піти в якесь інше місце?
Енді, ти мені подобаєшся. І я думаю, що я тобі подобаюсь.
Тобто, ми обидва знаємо, що твориться багато всякої хріні, але якщо ти вище цього, то і я вище цього.
Якщо ми хочемо, щоб з цього щось вийшло, що б не відбувалося, ми маємо змиритись з цим, так?
- Так. - Та годі тобі, я втрачаю не більше за тебе.
Ми можемо погуляти з твоїми друзями, якщо хочеш. Ми можемо затаїтись в печері.
Все чого забажаєш. Вибір за тобою.
- Ми можемо політати на дельтаплані. Любиш дельтаплани? - Я ніколи не літала на дельтаплані.
Ну, все буває вперше.
Якщо не сподобається – ми підемо.
- Привіт, Блейне. - Здоров, Едді.
Гей, хіба ти не та дівчина з мого художнього класу?
Гарні перли. Це не звана вечеря, люба.
Дивись мені.
- Здоров, Блейне. Як поживаєш? - Здоров, Кев. Як воно?
Не можу повірити, що я насправді спілкуюсь з цими людьми.
Не можу повірити, що я насправді тут.
- Поганенько, ге? - Так, поганенько.
Вибач.
Ходімо нагору, га?
Ходімо.
Слухай, я прийшла сюди не для того, щоб тебе задовольнити, гаразд? Це була не моя ідея.
Слухай, я не це мав на увазі. Я навіть не намагався тебе поцілувати, хіба не так?
Слухай, там тихіше, ясно?
Ці руки залишаться в цих кишенях, богом клянусь.
Ти тільки поглянь на мене. Ходімо. Я зовсім беззахисний.
І зовсім дурний. Нумо…
- Що ти думаєш про ці килими? - Вони приголомшливі.
Буде чудово.
- Здоров, Блейне. - Стефф.
- Як твоє нічого? - Добре.
- Заходь. - Ні, я знайду іншу кімнату.
Ні-ні-ні, заходь. Я просто дивлюся тут мультики.
Хто там з тобою, Блейне?
Енді, це Стефф. Стефф, Енді.
Дуже приємно з тобою познайомитись, Енді.
Слухай, хочеш присісти? Чи тобі потрібне ліжко?
Ні! Ні, ми обійдемось.
Зайдіть та випийте. Принести вам щось?
Це моя остання серйозна вечірка за мою кар’єру в середній школі.
Надіюсь, що ви потерпите принаймні до неділі, коли мої предки приїдуть додому.
Думаю, що ця зможе зрештою добити старого сучого сина, Блейне.
Ще один гігантський крок від незайманості.
А ти шльондра, чи не так, Бенні?
Боже мій.
- У мене що кошмар? - У нас гості.
Я тебе знаю. Ти у моєму класі з математики.
- Фіз.-ра. - Тебе звуть Фізра?
Ти нічого не варта, хіба не так?
- Ти та твої друзі гарненько підісрали мене того дня. - Всі тебе підсирають.
- Заспокойся, Бенні? - Гей, це вечірка Стеффа, Блейне.
- Не каже мені, що робити. - Стеффе...
Тобто, не варто було дозволяти тобі запрошувати кого завгодно.
Стеффе, вона зіпсує мені вечір.
- Заткнись, Бенні. - Ти педик, Блейне.
Добре, послухай, Бенні.
- Послухай, чому б нам просто не... - Куди ти?
- Просто залишімо їх в кімнаті, добре? - Чому?
- І знайдемо чогось тобі перекусити, добре? - О, в тебе є те, чого я хочу.
Реберець чи ще чогось.
Послухайте, ви насолоджуйтесь і побачимось пізніше, може.
Сумніваюсь.
- Ти в порядку? - Все добре.
Ти мудачина. І я не хочу тебе знати.
Відведу її кудись, щоб проригалась. Насолоджуйтесь, Блейне.
Вони якісь козли, коли напиваються, га? Погана ідея.
А тепер можеш просто мене вивести звідси?
Так.
Слухай, я не хочу відвозити тебе додому. Тобто, я хочу побути з тобою.
Якщо не тут, то в іншому місці. Де забажаєш.
Вибач. Що я можу сказати? Я помилився.
Я переоцінив своїх друзів. Вибач.
- Що, хочеш мене вдарити? - Так, хочу.
Прошу.
Хочеш знати як би я робив?
Якби я по-справжньому втріскався у дівчину,
я б проїжджав мимо її будинку на своєму велику.
Я робитиму це десь по сто разів на день.
Ось наскільки… це сильне почуття.
Ти хоч колись паркувався?
Я типу з тих хлопців, що проїжджають мимо.
Хочеш випити?
- Так! - Так?
- Колу. - Колу? Добре.
Дай мені свою адресу – я включу тебе у свій маршрут.
Добре, ти маєш мені тут допомогти.
Знаєш… знаєш, одного дня та дівчина усвідомить, що втратила.
Нумо, не зупиняйся! Давай ще! Так!
- Привіт! - Привіт.
- Принц Чарівний здрейфив? - Ні. Ні, він біля бару.
Дакі.
Він дується.
Він більше не проїжджатиме повз твій будинок на велосипеді.
Дакі, ти був ще тим козлом.
Як він взагалі сюди потрапив?
- Я сказала, що він мій малий. - А ти чому тут?
Я намагалась це з'ясувати весь вечір.
- Вибач. - Це мама тобі пошила?
Так. Гидота, ге?
Перепрошую.
Привіт.
- Привіт. - Ось тримай.
- Ти знайомий з Іоною, так? - Не офіційно. Привіт. Блейн.
А це Дакі Дейл там за окулярами.
- Привіт, Дакі. - Філліп Ф. Дейл до твоїх… падло.
То де ви були?
- У мого друга була вечірка. - О, як чарівно!
- Так. Було трішки напружено. - У тебе була напружена вечірка?
- Ні, у мого друга, я ж сказав. - Дакі, замовкни.
- У чому проблема? - У нас тут класичний… класичний витвір.
- Дакі, будь ласка! - Філ.
Філе, думаю, через тебе Енді незручно. Чому б тобі просто не припинити це? У чому проблема?
Я присвятив своє життя цій дівчині, а одного дня прийшов цей парубок та думає, що знає її. Це забавно.
Тобі варто якось зателефонувати Девіду Леттерману. Я певен, що він вмить тебе запросить.
Філе, хочеш, щоб ми пішли?
Так, ти дуже прониклива.
Ходімо.
Погляньте на манери цього хлопця! Оце задоволення.
Справді, величезне спасибі. Зрештою, ви чудова пара діточок.
Не можу повірити, що переживала за тебе сьогодні, карлик відсталий!
Побачимось.
Приємно познайомитись. Побачимось.
- Вибач. - Та без проблем.
- "Без проблем". - Ти мудак.
Гей, відсмокчи, гандоне. Від тебе я це прийму як комплімент.
Енді! Йо!
Тебе замінили!
Вибач.
Ну, а що тепер?
Мені рано вставати. Чому б нам просто не забути про це?
Що, додому?
- Гей, а хочеш поїхати до мене додому? - Ні, дякую.
- Хочеш поїсти? - Ні.
А що ти хочеш? Що завгодно.
Чому б тобі не висадити мене біля "Траксу"?
- "Тракс"? - Я там недалеко живу.
- Вже пізно, я просто підкину тебе додому. Якщо хочеш додому, я підвезу тебе додому. - Ні, я маю дещо там зробити.
Зараз? Та годі тобі, вже пізно. Якщо хочеш додому, я підкину тебе додому. Все гаразд.
- Я не хочу, щоб ти привозив мене додому. - Гаразд, погуляймо. Підемо, куди захочеш. Робитимемо все, що захочеш.
- Я не хочу гуляти. - Ти не хочеш гуляти, не хочеш додому.
- То що ти хочеш робити, Енді? - Я не хочу, щоб ти привозив мене додому.
Стривай, я щось проґавив, я не козел, я не розумію, що ти хочеш сказати…
- Хвилиночку! Не уходь! Я з тобою говорю. - Не треба! Просто, будь ласка, я не хочу…
- Чому?! - Ти не розумієш мене? - Ні, геть не розумію, вочевидь!
Ти мене слухаєш? Я не хочу, щоб ти привозив мене додому!
Добре. Чому? В чому проблема?
Тому що я не хочу, щоб ти бачив де я живу, ясно?
- Що? - Вибач. Забудь про це.
Господи Ісусе.
Мені дуже шкода, що споганила тобі вечір.
Ти нічого не споганила. Я добре провів час.
- Брехун. - Я був з тобою. Я добре провів час.
Якби я сидів з тобою в турецькій в’язниці, я б все одно гарно провів час.
Я не знаю. Це-це просто занадто дивно для мене, розумієш. Може дарма це все.
Що? Ти про нас?
Ну, знаєш, може так не завжди буває, але це ж не значить, що так не має бути. Так?
Це не означає, що ми не можемо спробувати.
Тобі полегшає, якщо я запрошу тебе на випускний?
Я знаю, що випускний лажа, тож якщо не хочеш йти, то не страшно…
Привіт. Що?
Це трапилось. Він запросив мене.
- І? - Я погодилась.
Ну, мої вітання.
Більше ніякої нудьги в будинку в очікуваннях дзвінка телефону.
Отже, ти закохана?
- Так, думаю, що так. - Ну і хто ж цей хлопець?
Його звуть Блейн і він старшокласник. Він такий гарний.
Він… багатенький.
- Який «нький»? - Багатенький. Це тупувато.
Просто його сім’я має багато грошей.
- Ну, це що проблема? - Не знаю, це просто дивно.
В його друзів багато грошей і в нього багато грошей.
Він їздить на BMW.
Я просто… я не знаю… Я не дуже впевнена, що вони мене приймуть.
Що це означає? Тобто, він тобі подобається, ти йому подобаєшся.
Те, що думають його друзі, не має ні на що впливати.
Так, але це не тільки його друзі, це і мої друзі також. Це всі.
Я просто не дуже впевнена в цьому.
Що ж, то прийми удар.
Тобто, він тобі подобається, ти йому подобаєшся. Воно того варте.
- Хіба так? - Ну, а хіба ні?
Твоя правда.
- Я просто перебільшую, правда? - Не обов’язково.
Тобто, хороший поцілунок може кому завгодно рознести мозок.
Слухай, просто не хвилюйся за це, знаєш. Зачекай до завтра і подивишся як будеш почуватися.
- Добраніч, люба. - Добраніч, дякую.
Моє дитя.
Люба?
Зачекай хвилинку. Чи можу я дещо тебе спитати?
Так.
Інколи мені трішки шкода,
що саме зі мною тобі доводиться говорити про такі речі.
А мені ні. Вона б не сказала краще за тебе.
- Я серйозно. - На добраніч.
Добре, зроби мій день.
Я хочу всі криваві подробиці.
Змішане дихання, серцебиття, запітнілі вікна.
Мені потрібне все.
Ну, не люблю тебе розчаровувати, але нічого не було.
Нічого?!
Ну, не нічого. Тобто, я поцілувала його.
- В якесь цікаве місце? - Ой, прошу!
То...
В нього… сильні губи?
- А як оцінити? - А ти відчувала це в своїх колінах?
- Я відчувала це повсюди. - Сильні губи.
До речі, про губи!
Тобто, я в матері йому годжусь, але коли Дак вчора мене поцілував,
богом клянусь, мої стегна аж загорілись!
Мабуть, він практикувався на кавунах чи ще на чомусь.
Це твоя сукня з випускного?
- Хочеш вір, хочеш не вір. - Вона чудова.
- Вона дурна. - Чудовий матеріал.
Знаєш, я йду…
На випускний.
- Припини! - Ні, йду.
Вчора він мене запросив, і, я не знаю, я погодилась.
Якось дуже дивно.
Але може бути весело.
Ти тут вже 15 хвилин і ти навіть не сказала мені!
Я дуже-дуже хотіла піти.
Щасливиця.
Хіба це не сукня мрії?
- Іоно, я маю йти. - Можеш почекати, поки ця пісня не закінчиться?
Але мені треба йти.
Чому ми не можемо народжуватись старими та молодшати?
Я заздрю тобі. Я дуже тобі заздрю!
Іоно, у тебе передоз ностальгією.
Я обожнюю «Велике розчарування».
- Я обожнюю цю сукню. - Це чудова сукня.
Так.
Моя мати її купила для мене. Боже, вона була такою щасливою.
Це був перший і останній раз, коли я мала нормальний вигляд.
Тобто, ти знаєш, умовно кажучи.
Було б казкою, якби мій супутник не був єдиним на випускному, що мав…
дружину та двох дітей.
Хочеш приміряти? Можу посперечатись, що воно чудово тобі пасуватиме.
Тобто, твій зад на 15 років молодший за мій.
Тобто, в мене був чудовий зад. Правда, я любила свій зад. Хотіла б я мати його фотографії.
- Хочеш приміряти? - Ні, не прямо зараз.
А, так, тобі ж треба йти. Я знаю, знаю. Я сама маю приготуватись.
- Ти йдеш на побачення? - Так. Новий хлопець.
Терренс. Власник зоомагазину.
- Побачимо, що буде. - Розважся.
- Обійми містера Перфекто за мене. - Обійму.
Гей, послухай.
Якщо побачиш малого Дак-мена, будь доброю.
Він відходить від досить серйозних ран.
- Гаразд? - Гаразд.
- Папа. - Бувай.
Знаєш, ми йдемо на суші.
Думаєш, це занадто?
Бувай.
На мою думку, це було дуже некльово з твого боку минулого вечора, Блейне?
- Що? - "Що?"!
- Ти маєш на увазі Енді? - Так, я маю на увазі Енді.
Що тут такого? Вона мені подобається.
Насправді, мене розлютило те, що ви дуже бридко з нею поводились.
Ти не дотримався порядку, всучивши її на вечірку.
Стеффе, ти себе чуєш? Ти чуєш ту ж мудачу лабуду що і я?
- Я маю це озвучити для тебе, Блейне? - Гадаю, що так.
Ніхто не оцінив твоє почуття гумору, знаєш?
По суті, всіх мало не знудило від цього.
Знаєш, якщо в тебе встає на непотріб, то не принось його до нас, друже, гаразд?
Ясно, друже.
Слухай, мені не треба всієї цієї фігні, Блейне, гаразд? Справді не треба.
- Гроші, це все, що має для тебе значення? - Звідки в біса ти цього набрався?
Озирнись. Хіба б я так обходився з будинком своїх батьків, якби була проблема грошах?
Чому ти це робиш? Знаєш, чому її просто не насадиш та не покінчиш з цим?
- Чому ти втягуєшся? - З цим щось не так?
Я просто думаю, що це тупо, знаєш? Це безглуздо.
- Твої батьки, знаєш, я думаю, що їх це схвилює! - Їх це ніяк не стосується.
- Справді? - Так.
Я бачив як твоя мати над тобою працює, Блейне. Знаєш, це жорстко.
І коли Білл та Джойс з тобою розберуться,
ти не знатимеш чи піти посрати чи відправитись у плавання.
Слухай, мені вже починає дуже набридати ця розмова, Блейне, ясно?
Знаєш, якщо хочеш собі шматочок низькосортної дупи, добре, бери.
Знаєш, але якщо візьмеш, у тебе не буде друга.
- Ось як? - Так, ось так.
Якщо хочеш зробити вибір, то роби, гаразд?
Особисто я не закинув би нашу дружбу через це, але, гей, я ж старомодний, тож…
Чому б тобі не прийняти душ? Ти на вигляд як гамно.
Якби два тижні тому хтось сказав би мені, що я зустрічатимусь з тобою,
я б ніколи не повірила. Мисливський клуб "Честнат Гіллз"
- Чому? Не такий вже я і поганий. - Ні. Але…
А як щодо нас?
Знаєш, це таке безумство, що той, кого ти ніколи не зустрічав,
або навіть ніколи з ним не говорив, може бути твоїм ворогом.
Так.
Тоді тобі не варто знайомитись з моїми батьками.
Гаразд.
Ну, тобто, вони не людоїди, але…
Думаю, що вони все ще вірять в шлюби за домовленістю.
Корпоративні сім’ї замінюють королівські сім’ї.
Я спадковий принц «МакДона Електрик».
- Це не має значення. - Ні.
Так.
- Я можу послати їх всіх до біса. - Пошли їх усіх до біса.
- Всіх: друзів, батьків. - Усіх. - Усіх.
А як щодо тебе?
Якщо хтось не вірить в мене, я не можу вірити в них.
Ти ж не брешеш?
Мені не потрібно брехати.
Це станеться.
Ясно? Я дуже хочу, щоб це сталося…
Так.
- Я вам можу допомогти? - Обійдусь, дякую.
- Щось для випускного? - Просто дивлюся.
Так. Що ж, якщо щось знадобиться…
- Це сміття! - Вона дуже тобі личить!
Матінко, вона має такий вигляд, ніби їй місце на вершку весільного торта!
О люба, якби ж тільки!
Я ненавиджу цей матеріал, і до речі, я терпіти не можу блакитний.
- Ви знаєте де він? - Вибачте, він не сказав, куди пішов.
Гаразд, тоді, якщо він подзвонить чи прийде додому, можете сказати, щоб подзвонив мені?
- А хто це? - Енді.
- Хто? - Енді.
- Так, а можна ваш номер? - В нього є номер.
- Добре, я залишу для нього записку, люба. - Добре, дякую, бувайте.
Де його чорти носять?
Не закохуйся, це тобі не сподобається.
Це дуже заплутано.
Енді!
- Енді! - Заходь!
- Привіт. - Привіт, татку.
Я тобі дещо приніс.
- Що це? - Дрібничка, яку я підібрав для тебе.
Я знаю, що це займе час, але я знаю, що ти зможеш щось зробити з цього, якщо треба.
- Ух ти. - Так. Тобі подобається? - Гарний колір.
- Так. - Дуже гарна.
Боже, вона так нагадує мені твою маму.
Знаєш, вона завжди вдягалась в рожевий. І вона завжди в ньому мала прекрасний вигляд.
- Все гаразд. Дякую. - Добре.
- Тату? - Що?
Я просто хочу, щоб ти знав, що я дуже це ціную.
Думаю, що я зможу щось з цим придумати.
- Чи можу я в тебе дещо спитати? - Звісно. Що?
Де ти взяв гроші, щоб за неї заплатити?
Вона не була вже такою дорогою. В мене було трішки грошей.
-З твоєї нової роботи? - Так. З моєї нової роботи.
Я прийшла додому перед роботою в середу, а твоя машина була на узбіччі.
- Ти не мав був мені брехати. - Так, мав.
- Ні, не мав! - Так, мав. Я про дещо дізнався, і я пропустив зустріч.
- Чому ти пропустив зустріч? - Вилетіла з голови.
Вона не вилетіла з голови, ти не захотів працювати.
Ти пішов до консультанта тільки тому, що я змусила тебе. Правильно кажу?
- До чого ти ведеш, Енді? - Веду до того, що ти просто не пішов.
- Кажеш, що я навмисно пропустив зустріч? - Так.
Ось так ти про мене думаєш?
Так.
- Що ж, я не знав про це. - Ну, а тепер знаєш.
Ти тепер все знаєш, га? Тобі 18, і в тебе стипендія…
- Так не чесно. - Ти доросла та вільна. А я просто неосвічений сучий син, що ніколи тобі нічого не давав?
- Гей, я ніколи ні про що не просила! - О, це чудово.
Чому ти можеш просто забути її?!
- Вже пізно. Тобі в школу. - Ні! Не уходь від розмови!
- Будь ласка, ти вислухаєш мене? Будь ласка! - Я вже через це проходив, Енді.
Звісно! Ти проходиш через це щодня! Ти все ще проходиш через це!
Чому ти просто не усвідомиш, що вона пішла і ніколи не повернеться?!
- Вона ніколи не повернеться! - Заткнись! За...
Чому ти не можеш просто це прийняти? Вони просто пішла! Вона…
Чому ти не можеш це прийняти?
Тому що…
я люблю її, ось чому.
Ну, я теж її люблю, знаєш.
Просто вона нас не любить у відповідь.
Добре, вона старалась. Не знаю, вона просто не впоралась.
Так, але я це знала. Я знала це весь час.
Коли мені було п’ять, я це відчула.
Пам’ятаєш, коли вона не прийшла додому того разу?
Я знала це тоді. Я знала чому. Мені було 14 і я знала.
А тобі було 50 і ти не знав.
Знаєш, ти не можеш так продовжувати, проживаючи кожен день в минулому.
Вона нас залишила, тату. Ми її не залишали. Ми нічого не могли вдіяти. Це просто трапилось.
З яких це пір дочка повинна знати більше за батька?
Я просто був сліпим дурнем.
А ще ти сліпий дурень, якому варто поголитись.
І мені треба поголитись.
Що ж…
Краще лягай в ліжко. Тобі в школу.
І я теж відправлюсь на бокову, тому що мені завтра треба зробити декілька речей.
- Добре. - Добре.
Я б приніс тобі якесь взуття, але я не знаю твого розміру.
Здоров, Мелані…
- Як ся маєш? - Чому ти мені не подзвонив?
Мене вздрючили за конюшню. Мабуть, конюх нас бачив. Це проти правил клубу.
Я дзвонила тобі тричі і залишала повідомлення.
Так? Ну, я їх не отримав.
Моя родина. Вони безвідповідальні в таких справах, знаєш.
Я чекала тебе вранці.
- Так? Де? - На стоянці.
Я бачила тебе і думаю, що ти бачив мене.
Ні.
А як щодо випускного, Блейне?
О, Енді, в мене зараз кепський день. Можемо поговорити пізніше?
- Ні. Як щодо випускного? - Чому б нам не зустрітись після школи?
- Ні. Як щодо випускного? - Енді, годі.
- Просто скажи це. - Що?
Просто скажи це. Я хочу почути, як ти це скажеш.
- Енді, будь ласка, добре? - Я хочу почути, як ти це скажеш. Добре?
Місяць тому я запросив іншу та забув.
Ти брехун! Ти паскудний сраний нікчемний брехун!
В тебе кишка тонка, щоб сказати мені правду!
- Просто скажи це! - Я не брешу. - Скажи мені!
- Що? - Скажи мені! - Що ти хочеш почути?
- Просто скажи це! - Що? - Що тобі соромно зі мною зустрічатись!
- Ні, не соромно, ні. - Тобі соромно зі мною гуляти!
Ти боїшся! Ти наляканий тим, що твої трикляті багаті друзі не схвалять це!
Просто скажи це! Просто скажи мені правду!
Ти не зрозумієш, бо це не має ніякого до тебе відношення.
Енді!
Забудь про це, чоловіче. Воно не варте того, щоб засмучуватися.
- Чому б тобі не відвалити, Стеффе? Будь ласка. - Послухай, якби хоч якась дівчина таке мені зробила,
я б не держався за неї так бадьоро, Блейне.
Воно того не варте, мужиче. Я ж казав, що у вас не зростеться, знаєш.
Дівчина була, є і завжди буде «нічим».
В тебе проблеми, друже?
Ну ж бо!
Гаразд-гаразд!
«Голосуйте за короля та королеву балу».
Мило, ге?
- Енді? - Так.
- Ти ж Енді, так? - Так, це я.
- Звідки ви мене знаєте? - Ну, Іона розповідала. Я Терренс. Тері.
- А, зоомагазин, правильно? - Так, крім усього іншого.
Вона у спальній, готується. Може хочеш піти та сказати, щоб ворушила булками, бо ми спізнюємось.
Добре.
Іона?
Приємно було познайомитись.
- Іона? - Привіт, люба, я тут.
- Засмієшся і я увалю тобі. - Що трапилось?
Або це все та наркота, яку я приймала в 60-х,
або я справді закохана.
Що думаєш? Чесно.
Якщо чесно, думаю, що ти маєш чудовий вигляд.
- Я на вигляд як мамця. - Ні, ну, так, злегка, але це нормально.
Ти на вигляд щаслива.
Так і є.
Це дивно, але… Ти з ним познайомилась?
- Так. - Так.
Він яппі, але такий милий.
Він має роботу. Він гетеросексуал.
Богом клянусь, я не далеко від того, що можливо
вибиратиму зразки порцеляни, коли ти наступного разу мене побачиш.
Ти в порядку? Ні, не в порядку.
- Що я винесла тобі мозок? - Ні, річ не в цьому.
Проблеми з хлопцем?
- Поганіше нікуди? - Навіть гірше.
Він передумав йти зі мною.
Він сказав, що запросив іншу і забув про це.
Не можу в це повірити. Не можу в це повірити.
Мене так принизили.
Я могла б вбити його, клянусь.
- Знаєш, я сама піймалася на гачок. - Ні, ні.
Кохання жахливе, правда?
Все добре.
Пам’ятаєш ти казала, якщо я захочу твою сукню з випускного, то вона моя?
Ну, вона мені потрібна, я її хочу.
- Для чого? - Просто потрібна.
Гаразд.
Вона твоя.
Боже мій, поглянь на себе.
Ще одна новинка. Твій хлопець впаде додолу, коли зайде.
- Ні, не впаде. - Ще й як, чорт забирай!
Ні, справді, не впаде. Він не прийде.
- Що? - Та все добре.
- Я піду. - Сама?
Так, я не засмучена через це, я не ображена.
Тобто, я трішки ображена.
Але я знаю, якщо не зроблю це, то почуватимусь набагато гірше.
Я просто піду, зайду, вийду та піду додому.
Ти впевнена?
Я просто хочу дати їм знати, що вони мене не зламали.
Відкрий. Ти така розпусна.
Якщо хтось буде готовий піднятись нагору та зайнятись серйозними справами, просто дай мені знати.
Ми тут лише годину.
Ми можемо піднятись та повернутись, Бенні, гаразд?
Ти бачив наш номер?
300 баксів за ніч, Бенні. За такі гроші палац не отримаєш, ясно?
Думаю, нам варто залишитись ненадовго. Ми ще довго не бачитимемо цих людей.
Ну ж бо, вже майже кінець, гаразд?
Мені насрати на те, що ти будеш робити.
Чорт забирай…
- Ти тут! Що сталося? - Ну, гадаю, ти на це дивишся.
Що ж, ти маєш чудовий вигляд.
Дякую. У тебе приголомшливий вигляд. Справді. Захоплює дух.
Слухай, хочу щоб ти знала, незважаючи на мою появу в цьому призначенні,
я залишаюсь і завжди буду –
Дак-меном.
Я захоплююсь тобою.
Як побажаєш.
Погребли.
Потанцюємо?
Тут нічого такого нечуваного.
Відай, все ще сумніваєшся, Блейне?
Знаєш тобі треба віддати їй належне. Після того як ти її кинув,
вона таки вийшла та знайшла собі, я б сказав, мабуть, найцікавішого супутника…
Стеффе.
Ти купуєш все, Стеффе. Ти не зміг купити її, ось, що тебе добиває, чи не так?
- Не хочу слухати... - Стефф.
Ось в чому справа, Стеффе.
Вона вважає тебе лайном.
І глибині душі ти знаєш, що вона має рацію.
- Привіт. - Привіт.
Тобі не потрібні мої вибачення.
Все кінчено. Все позаду, я в порядку.
Що ж, якщо це правда, то я радий.
Це НЕ правда. Але це не має значення, правда?
Ти казала мені, що ти не повірила б в когось, хто не вірить в тебе.
Я повірив у тебе. Завжди в тебе вірив.
Я просто не вірив у себе.
Я кохаю тебе.
І це назавжди.
Енді.
Він прийшов сюди сам.
Гаразд, твоя правда, він не такий як інші.
Якщо ти не підеш до нього зараз, я більш ніколи тебе не приведу на випускний! Чула мене?
Це неймовірно романтичний момент, а ти його псуєш.
Дякую, Дакі.
Ступай.
Блейне!